Den #11
Ráno jsem vstával vyjímečně jako první, už kolem 9.30.
Pražáci odešli asi hodinu před tím, aniž bychom si všimli, co udělali
s polem lahví před svým stanem.
Protože jsem neměl co dělat, začal jsem vařit čaj.
Slovo čaj
je možná příliš nadnesený výraz pro těch pár mokrých pytlíků volně vsypaných u
Pavla v batohu, ale podle barvy (při aplikaci několikanásobného množství pytlíků, než by se standardně použilo) by se to čajem nazvat dalo. Když bylo
hotovo, ostatní se vyhrabali ze spacáku a rozpoutali jsme snídani.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhO7q5A9jL5fmsEbJzWjF5D2bsNA1HXSJz0i2lMsmd7f8Lifaf-Xgqjrn849NmN0nY8Le0vNR6opudu5jRLGql7dJLtfoYJWLpwT7LhQP4iWF4xKjZXsdJt3k0yWC6IdCfkmui4FwNdtzo/s320/IMG_3711.JPG) |
Jezero Calcescu za plného denního světla |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh5p_yOHz10xmY-ctRY_Ei9VxCO59YoBK2Dw8o0fk7PvvaHoSC0iQ43bmWaLCimb7wyjCPuCBwYrEdr8tb1TKhAn-q01S2HABdX-bVGAWp5Ug4pGGHTz1adqu3fHs8aSfpU4u3DqDSJKac/s320/_MG_3185.JPG) |
Ranní čajový rituál..i tentokrát jsem podle všech čínských tradic rozlil většinu všude kolem |
Mezitím
vysvitlo sluníčko a po předchozích pozitivních zkušenostech s místní
stojatou vodou jsem se rozhodl vykoupat v jezeře. Helenka mě (po hlubokém
dojmu, který v ní zanechal pohled na fotku od Lacul Mio) požádala, abych si
tentokrát vzal něco na sebe, že by se ráda vyskytovala v okolí jednoho
kilometru od jezera, aniž by při tom utrpěla doživotní psychickou újmu. Voda
byla skvělá, Petr si v ní mezitím máchal nohy a nechal si je ožírat
rybičkama, které tvořily kolem Petrových nohou početná hejna.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjnZYDC9R99nh5ClhKgkoN9CVwkEjQJqUa7rGyRekMJ6l5ojFU4G9xN1ZfNxbSYa9gqQYnLazHeuj1DBNQPfuYKwLg277zqYEjO5bFeBF9h6zhPyK4ZmSYOXyCZf5Q0kIzz68FodlOVEVU/s320/IMG_3618.JPG) |
Petr si myje nohy |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiPiQ73tJlbCBFxSMFy3osH0efvHY6zLxxmwq6YcauRgb7YkiejpRNuE_waI5YsUmdh_ItVVT105_yfng9QvXba9d8M7DzWV6IFUKjes9q73zHSJutIOdAu9bRnCzbWdd7qsyTu0pWwOHo/s320/IMG_3697.JPG) |
A to stejné, jen bez Petrových nohou |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiA7jw323PRCSTQGTmo9Yx9lI2GLho2n4AUOCaZGircjdUPTQQjorqWddeENVm9XodktglBNPoGFXc1JGuucoZ_m5VnVoeT3lb30pNypBTzjRWtW1Qg_FClukUclpJCgq_tUJlIqGQwlXE/s320/_MG_3190.JPG) |
Ranní koupel a hygiena nohou (první já, druhé Petr) |
Ukázalo se, že rybičky jsou velmi hladové, žravé a že by bylo lze
je použít na mytí nádobí – pokud je dáte večer do špinavého kotlíku, máte ráno
čisto.
Základní strategie odchytu byla velmi jednoduchá – ponořit do vody
půllitrový hrnek, počkat, než tam naplave nějaká z mnoha ryb a hrnek
prudce vytáhnout. Tato technika se bohužel příliš neosvědčila, takže napřesrok
si budeme muset mýt nádobí zase sami.
Když se Petr cítil dostatečně ožralý,
sbalili jsme stany, nazuli se do polosuchých pohor (pozn. autora – teorie o
optimistickém a pesimistickém pohledu, demonstrované na pohledu na
poloplnou/poloprázdnou sklenici nechme stranou – tentokrát chci pouze
demonstrovat a zdůraznit nedokončený proces sušení bot) a vyrazili jsme vzhůru
dolů.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi9k_Fhj04DPOcOzlMuT1tCYVgHsWfneUTzSs3PelIkmxWcT5S_oLnOaq438FRLvalEPTPECJ_8glYza6ewCNlzMS4VuTcYt9emg0Fr_saIUfRip80uWI7SEXXCtGbtiE5jC8-7iohF0Ws/s320/IMG_3796.JPG) |
Sestupujeme od jezera |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgNgX8jC9Hb7aYK7MAYdif_TweYOBAHAXIH_36kSPTd-PCyboe2fmiPVLlZRbT1h_Xn9GSnyQOaZsAXYr0qfw27RBZiEfdGzFjl378OY2pG8L7ZKVKqc7yrSmLVd2w9C0m0Fi-0yhuVV70/s320/IMG_3810.JPG) |
První překročení první řeky |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEguSg3k0zFG0QOU-BvJ0JNnfu79eKLnkbzw21qGVUKuFgSXfcHQIHoqhH69WyMrDlTr-AGsfLySp1ZX7z-5uzqxq3NsNsyccAiJ8VN6nK6Otfl4wFr7XlzaeCTsCGwACVIaqOyBMuQLlJk/s320/IMG_3811.JPG) |
Strom po invazi nasraných ptáků |
Asi po deseti minutách jsme ztratili značku a začali se
prodírat podezřele hustší a hustší kosodřevinou. Když kosodřevina zhoustla na
neprostupnou mez, došli jsme k řece, která vytékala z jezera
Calcescu. Z mapy jsme zjistili, že oficiální cesta by měla vést někudy
kolem této řeky; po překročení zákeřného toku jsme narazili na značku. Cestou
potkáváme lány ukázkových muchomůrek červených, stromy po náletu hejna
nasraných datlů (pozn. překl. tvůrci populární hry Angry Birds se pravděpodobně inspirovali
z podobného zážitku), Rumuny stanující pod horami kdesi u řeky a mávající
na nás...až jsme došli na asfaltovou silnici, na které jsme začali stopovat do
Petrosani.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg1EdEHbMNtzu-dv4Db0zBa4KaHEw4a3flx4W17KD6FYhruCKkZwBjNaLyuQjvKTRXnFz_V4IegGKTiweVA7aWUOMFMTqyoWgYeqfQV6VSIbzRxMJbwvQWNGCUhYfiUB_GgL6jFDFUWtqg/s320/IMG_3776.JPG) |
Jedna z mnoha ukázkových muchomůrek, které Petr fotil... přišlo mi od věci dávat je sem všechny, na druhé straně jedna muchomůrka vždycky potěší |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiCLETyV9-yb-P4D-y8XrhcKw47aLsc9fhToGWtqchIT7-tMx4JJ08VTsWRL8eP2eEsPDXDf4tLmLE53w7pMcmksX1HPVNCHApYUypFZLuUDsgQ2FpVLOP8reZ0rS3-vBKbiaSx7uJvDPs/s320/IMG_3823.JPG) |
Sestup lesem |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh-keBCJE3tqv9xN4pB0N_kFzf-Okto2hTA-gN22YQ6Wb2Hkiz8x3E_zk6Saw6UGBXtAa_BZPhb6oIMcf3kSUfyZrampSpWkEWbGMSB7jVJl_lFxbeY0uEAwXogobsa8jIaFxe2i22UDRo/s320/IMG_3835.JPG) |
Druhé překročení, pravděpodobně té stejné řeky... situace, při které nezřídka zazní i nějaké to sprosté slovo |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhA141nGhPYngKdWrRUv_xpJ7vOQyOLN8JiIKTy2C5qDw6g7JI_NwgzRClith7SJYE6KShyphenhyphenWS-dVvb9zvTiDG_E7wjXkQtEiSXXtRiKCKI5sqxujBDKeUfiPLHPOd1pGS45AgieA67Lbkc/s320/IMG_3839.JPG) |
Helenka nemluví sprostě, takže udělala vše proto, aby nemusela a pustila se kontaktního boje s živlem |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEitDCobzw2Ptz5gZyGBzDg3YDWO46KjGhWqAvdp-W40YHivm2hbeE7sy6wVfm5yW6U0gVlYSi4rMHg87EciCYo73S8bGb2fVmRVfj0gXG9EOVPiURQitsIkxjAyM1LYTOouWgVoHvz1iRI/s320/IMG_3844.JPG) |
Pavel tahá Helenku z vody |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgOvi0ZlyuxGUfNS-mOJbGvwwitcIYhgrs5fC__QL-ZVa2IpVdoikBf3605F8QG1X2xpxAo7sxnG6zvmQhyphenhyphensdWdavp-4MRBEkNMaRAS2SfXMnN9PGn51Bab9m3DePyLFsnNhYKrnCz8N1Q/s320/IMG_3865.JPG) |
Už dole, jdeme po dlouhé době po rovině... a abychom v tom nebyli sami, jde s námi asi půl kilometru i kráva, která později mizí v lese za ostatními kravami |
Petr přišel s výpočtem, že samotná holka má 8x větší šanci stopnout auto, než samotný kluk, holka s klukem 3x větší a ze všeho nejhorší je, když stopují dva borci, nedejbože ještě s velkými batohy.
Protože Helča odmítla stopovat sama, nabízely se varianty, že by mohla stopovat se mnou, nebo s Petrem.
Nakonec jsme obě varianty
zkombinovali a stopovali jsme já s Petrem; podle všech předpokladů
neúspěšně.
Asi 3 auta nám naznačila, že mají vzadu plno, jeden náklaďák
ukázal, že bude za chvíli odbočovat a za chvíli odbočil do lesa. Jeden tranzit
nám dokonce zastavil a když jsme řekli, že chceme do Petrosani, dozvěděli jsme
se, že je to po silnici na opačnou stranu, než kudy jdeme. Protože Pavel
s Helčou šli daleko před náma (aby nevytvářeli dojem, že kdo zastaví nám,
bude muset nabrat i ty dva), sundal si Petr batoh, doběhl je a sdělil jim, co
jsme se právě dozvěděli.
Zkusili jsme tuto informaci ověřit u ostatních kolem
postávajících Rumunů (bylo to zrovna vedle nějakého veřejného tábořiště) a dostali
jsem celkem rozporuplné reakce, které v poměru 2:1 potvrzovaly naši
teorii, že jdeme správně. Petr se rozhodl zdvojnásobit pravděpodobnost úspěchu,
zanechal na místě svůj batoh a nás tři, a vydal se stopovat sólově.
My jsme si mezitím sedli pod strom, ztenčili naše zbylé
zásoby čokoládových tyčinek a sázeli se, kdy Petr dojede. I tentokrát vyhrála
Helča, která odhadovala ze všech nejpozdější čas. Opět to nebylo na základě
racionálního výpočtu, ale na základě faktu, že do 30km vzdáleného Petrosani
vedla tak příšerná silnice, že odsud nebylo možné dostat se k nám dřív jak
za hodinu.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhNq5pmlD0HcI3TMxsPxqiU2-1VkK4PerwjNbi9xIB5JtQIxI9GBM93RyPrjFdBLn2Ke0X9bao6D0_Lb92Q0qDfWd9SNZNQw2M0M6WgqKbbLzcjiCSPpUVWvyUV1Kz8AFCC_Iu5HonssSg/s320/IMG_3868.JPG) |
Vítězné foto, konečně v "civilním" (ačkoli to tak mnohdy nevypadá) oblečení a připraveni na cestu domů |
Petr přijel s tím, že cestou do Petrosani stopnul nějaké sběrače
borůvek a jel na zadní sedačce vedle kádě plné borůvek, z nichž celou
cestu užíral (na popud řidiče, který mu nabízel).
Vyjeli jsme na Petrosani a pochopili, co Petr myslel tím, že
je tam opravdu špatná cesta. Poté, co jsme celou dobu stopovali na krásné nové
asfaltce, která by předčila svoji kvalitou většinu našich silnic první třídy,
se nám nechtělo věřit, že jen o deset kilometrů dál cesta skoro skončí a začne
štěrkoviště místy přerušované asfaltem.
Rozhodli jsme při nejbližší příležitosti zastavit a dát si
někde večeři – v Petrosani jsme nenašli žádnou vhodnou restauraci u cesty,
takže jsme večeřeli pak až v jakémsi motelu před hranicema
s Maďarskem v jakémsi "americkém motelu", který se vyznačoval zejména tím, že obsluhující majitel uměl docela dobře anglicky a když jsme po něm chtěli menu, dokázal nám vysvětlit, že nám menu k ničemu nebude, protože je psané pouze v rumunštině. Dali jsme si denní menu - telecí párky se šťouchanýma bramborama a odjeli jsme.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjQMt-kAKQoHueLouNByJKSm6BZ2-psiz15Gfs74xERWjr02yEGm3Ks4fNLYyCI1bMBE1zojFLpQaETe2j-8fgiIoOlCQfiiO8l8YALNIJvRObeGcrYv_BaXYWmtqc7bGmg605Y2VtwIms/s320/IMG_3869.JPG) |
Petrosani je důlní město.... |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiyRA91F9LCckshU4xfkLyXbAOngc5bTZLDd7xykXwHfThSh2Qa3KTUxClB8zH1hcMt7LDVO5LmW6efdZHP4iX2V91uID2_ZqfVZJtLYYn0iPLnMQ4Ls1Hu-XntEMNmN81y3Zwfpitsk-c/s320/IMG_3872.JPG) |
...a taky tak trošku vypadá |
Protože jsem na cestě do Rumunska neprozíravě koupil pouze
desetidenní dálniční známku, vyvstala nutnost koupit ještě jednu...A protože na
hranicích (kde to bylo možné) nebrali karty (zato jsme si mohli vybrat, jestli zaplatíme Forintama, nebo LEI), rozhodli jsme se nakoupit na nejbližší
benzince. Ta ovšem byla až na dálnici, takže jsme prvních 100km jeli nelegálně
a pořád jsme se ohlíželi, jestli za náma nebliká něco modrého.
Až do příjezdu na benzinku naštěstí nic neblikalo.
Když jsem vyrazil na nákup známky a nějakého destilovaného kofeinového zla,
které by mě udrželo při životě až do ČR, narazil jsem za pokladnou na jakéhosi
šíleného polyglota, který mi směsí angličtiny, němčiny a maďarštiny vysvětlil,
že pokud potřebuju dálniční známku, musím si asi deset minut počkat, že jim
zrovna teď nefunguje terminál.
Vyšel jsem ven za ostatníma, na parkovišti u
benzinky pospávala spousta šoférů, někteří si zrovna začali stavět stany.
Doufal jsem jen, že nečekají, podobně jako my, na zprovoznění terminálu, a
začal jsem přemýšlet, jak hluboko v kufru je náš stan.
Naštěstí táborníci čekali na něco jiného a po deseti
minutách jsem dostal dálniční známku; když jsem na pult přinesl litrovou
flašku čehosi s kofeinem, dostal jsem ještě jednu se slovy, že druhá je
zdarma, že dnes na to mají akci (pozn. překl. nebo alespoň tak jsem to pochopil
– ukázalo se totiž, že se nejedná o polyglota, ale o člověka, který umí
pouze maďarsky a německy a zpočátku řekl
slovo Sorry, což ve mě nabudilo dojem angličtiny... Díky této skutečnosi jsem
byl nucen komunikovat německy, což mi dělalo značné problémy).
Cesta Maďarskem pak proběhla bez problémů, pouze někde kolem
Budapesti jsem nějak špatně sjel z dálnice, což nám umožnilo noční
prohlídku centra Budapesti. Vzbudil jsem Petra, aby mě navigoval, ten se
podíval na mapu, řekl ať jedu pořád rovně a až narazím na silnici M0, ať po ní
jedu, a usnul.
Protože jsem podezřele dlouho jel rovně, aniž bych narazil
na silnici M0, vzbudil jsem ho znovu a po půl hodině jsme se dostali zpět na
dálnici směr Slovensko.
Další cesta už byla pouze příšerně zdlouhavá a kolem šesté
hodiny ranní jsme se dostali konečně do Brna, kde jsme Helču vysadili na Zvonařce přesně na místě, kde jsme ji na začátku vyzvedli (pozn. autora - abych uspokojil potřeby těch, kteří to očekávali...a kolem sedmé jsme konečně usnuli:)